Д-Р ПЕДЪРСЪН ПСИХИАТЪР
Как ще го направим?
Ще задавате въпроси или просто ще говоря?
Както искате.
Това е канапето, нали? - Да, диванът.
Да седна или да легна?
Какво правят повечето хора? - Повечето хора седят.
За приятелство ли ще говорим? - Да. Разбира се.
По-точно за дълготрайното. - Не може ли да говорим за секс?
Щом предпочитате. - Не. Шегувах се. Съжалявам.
Ще говоря за любов, приятелство, измяна.
За това че допреди три дни имаше трима души -
най-верни приятели от първия учебен ден.
Франк, Даниъл и аз.
Просто се търсехме. Или поне аз ги търсех. Винаги беше така.
Трима души, които живееха добре. Не идеално, но добре.
Но това беше допреди три дни.
МИНЕАПОЛИС ТРИ ДНИ ПО-РАНО
Даниъл беше в САЩ за някакъв звукозапис и се прибираше.
Какво да ти кажа, ти си върхът. - Да.
Чък, ще се чуем. Доскоро.
"ПРИ МЪРИ" РЕСТОРАНТ И КОКТЕЙЛ БАР
Той е баровец в музикалния бизнес.
Преоткри 70-те години. Лети само в първа класа.
Сваля всяка хубавица наоколо, което води до проблеми с Франк.
Франк. Какво да ви кажа за Франк.
Безработен актьор без пукната пара. Завижда на Даниъл. Между тях - аз.
Бяха съперници за една френска актриса.
Вечерта Франк не спря да го обсъжда.
Агентът Ники звъни, че френската актриса идва от Париж.
Правела голямо парти. Трябвали й хора.
Искала да взема Даниъл, защото била чела, че е много подходящ.
Отиваме в ресторанта, актрисата е истинска бомба.
Ники ме слага да седя до бомбата. Аз. На почетното място.
Цяла вечер разговорът си тече идеално.
Оказва се, че следващия уикенд няма снимки и иска да й звънна.
На следващия ден й звъня - не отговаря.
На по-следващия пак й звъня - не отговаря.
На следващия ден Ники ми казва,
че бомбата е във Венеция с проклетия Даниъл.
Кажи ми сега - така ли прави един приятел?
Той се намеси само за да ми пречи. - Стига. Какво искаш?
Опитвам се да повтарям, че сме големи приятели.
Да ти кажа ли истината? Мразя го.
Аз го мразя и той ме мрази. Удовлетворяваща симетрия.
И двамата се мразим с детски ентусиазъм.
Следващия път ще му счупя носа. А после и челюстта. Знаеш ли...
Той продължаваше да говори по своя неповторим начин.
Преструвките го потискаха. Не беше работил от години.
Трябваше ми Даниъл, но той беше в Минеаполис,
където щеше да обърка нещата още повече.
Всичко започва единствено с една количка за багаж.
Бялата зона е за незабавно излитащи пътници.
Извинете, моя е. - Моля?
Но аз я видях отдалеч. - А аз платих 1,50 долара.
Сериозно? - Да.
Тогава е ваша. - Благодаря.
Дайте да ви помогна. - Благодаря.
Вие сте джентълмени. Нали сте британец?
Дори англичанин. - Дори англичанин.
Аз отивам в Лондон. - Ясно.
Благодаря. Хубави чанти.
Значи имате целия комплект?
Прелест.
Виждате ли жената с жълтата жилетка?
Искам да й доплатя билета и да седи до мен.
Съжалявам, не мога. - Защо не?
Тя е на друг полет. - На друг...
Но тя каза, че ще лети за Лондон. - Да, два часа по-късно.
И което е по-важното - с друга авиокомпания.
Нали си имате уговорки, измислете нещо.
Трябва да купите нов билет.
Струва 5000 долара. Еднопосочен.
Дали пък да не размислите.
Летищата подлудяват хората. - Вече съм решил.
Значи трябва да видя паспорта й. - Не, не разбирате.
Трябва да изглежда случайно. Не трябва да знае.
И какво искате да направя? - Измислете някаква причина.
Няма места, има специална оферта или печели награда.
Печели награда?
Ето мястото ви, госпожо.
Шампанско?
Ето я авантата.
Думата "безплатно" ме побърква.
Ако заведението черпи, не мисля: "Прекрасно. Това е чудесно."
Не, питам се: "Колко." Не че съм алкохоличка.
Бившият ми съпруг Джери... - Извинете ме.
Нещо се объркало. Даниъл трябвало да избира:
първа класа или икономична.
Не че е преломен момент, но за три дни може да стане какво ли не.
За три дни всичко се разпада.
МАРТА И СВАЛЯЧИТЕ
Здрасти. - Здрасти.
Странно, нали?
Впрочем, аз съм Марта. - Даниъл.
Приятно ми е. - Даниъл с комплекта чанти.
Да ти кажа ли нещо невероятно? - Давай.
Стоя си на опашката,
идва един мъж в униформа и казва: "Поздравления, госпожо!
Вие сте стохилядният пътник по този маршрут тази година.
По този случай друга авиокомпания
ви дава билет 1-ва класа до Лондон."
Имате ли представа колко струва? - Помогнете ми.
Пет хиляди долара.
Кой тиквеник би дал толкова пари?
Казах му да ми даде парите, но не пожела.
После продадох билета на жена, която веднага ми брои 2000.
Две хиляди долара!
Мястото ми е хубаво, чувствам се добре.
Екстра ми е. А на теб? - Екстра!
Браво. Скаридите кошер ли са?
Ще опитате ли? - Не, благодаря.
Харесва ми това, че всичко е без пари.
Явно сме неразделни. - Да.
Според капитана има попътен вятър. Ще бъдем в Лондон 30 мин по-рано.
Ще те чака ли някой? Познаваш ли някого в Лондон?
За пръв път ли излизаш от САЩ? - Може би.
И защо в Лондон? - Париж беше 300 долара.
Ел Ей - 188. Мексико Сити - 350.
Сиатъл беше 130, а Лондон - 99. - Моля?
Избрала си Лондон заради цената?
Стори ми се добро място за начало. - Начало на кое?
На бъдещия ми живот.
Значи няма да се връщаш? - Няма за какво.
Работя като вол, нямам пари за апартамента си,
един мъж ме използва, за да впечатлява приятелите си.
Чудно.
Мислиш, че съм луда? - Разбира се, че не.
Всъщност - да. Точно така мисля.
Може ли да попитам колко имаш? - 35 долара.
Значи ще те върнат с първия полет. - Точно така.
Дори ако съм с приятен англичанин като теб, Даниъл.
Билетът, Даниъл. - Кой билет?
Нали не очакваше да се хвана?
Да, стохилядният... - Наистина съм трогната.
Досега никой не е правил така.
Благодаря.
Освен това вече имам 2035 долара.
На въпроса дали си луда - не мисля, че си луда.
Аз работя 70 часа седмично и печеля цяло състояние.
Знаеш ли какъв апартамент имам? 270 кв.м.
Когато се нанесох, наех група непознати да го декорират.
Нарекоха една от стаите "библиотека".
Напълниха я с книги. Хиляди заглавия по всяка тема.
Всички книги са втора ръка. Знаеш ли защо?
Защото е по-евтино? - Не.
За да изглеждат вече прочетени.
Имам дом на много пътувал, много чел,
много интересен мъж с вкус.
Но това не си ти. - Не съм.
Дори частта с "интересен"?
Знаеш ли какво да направиш? Стегни един сак и тръгни.
Носи си вещи от пътуванията. Изчети книгите.
Да стегна един сак и да тръгна?
Майната им на последиците.
Един ден може да го направя.
Виж, не би трябвало да го правя. Компанията ми работи с един хотел.
В израз на добра воля те каня да отседнеш там първата нощ.
Не мога да приема. - Без усложнения.
Без усложнения. Моля те.
Утре трябва да си обяд с мен. - Ето я уловката.
Някои биха били възхитени.
Адресът на хотела. Визитката ми.
Даниъл с комплекта чанти.
Така ли пише на визитката? - Не.
Нали ще ми звъннеш утре? - Да, няма да забравя.
Няма да забравиш? - Ще стана с тази мисъл. Благодаря.
Вашият паспорт, господине.
Благодаря.
Здравейте. Обажда се Даниъл Олфи.
Тя пристигна ли? Идеално.
Искам да й изпратите букет в стаята. Ще можете ли?
Нямам претенции. Знам, че ще е хубав.
Благодаря ви. Дочуване.
За сляп ли ме мислиш? На втора страница от договора е.
Кажи му да подпише и да го донесе тук на обяд.
Разбрахме ли се? Чао. - Марта Даулинг.
Не е клиентка, нали?
Не, не точно.
Сметката за хотела се е озовала при фирмените разходи.
Щях да я пусна, но осъзнах, че вероятно сте сгрешили.
И възнамерявате да я платите сам.
Да, да. Така смятах.
Шампанско за двама в полунощ.
За двама ли?
Беше безпрецедентен случай - жена отбягва Даниъл.
Ясно е какво следва - обаждания до безкрай.
Изведнъж се оказа, че Даниъл имаше нужда от нас.
Обичам майка си.
- Идвай, Франк. Моля те.
На прослушване съм. - Звучеше отчаян.
Какво е това, по дяволите? - Хайде, ела.
Първо ще му строша носа, после - гадната челюст.
Вземи това. Даже предложи да плати храната.
По дяволите.
Франк, как е? - Добре.
Да вървим. Хайде.
Франк, порасни вече.
За първи път ми е - не мога да се фокусирам върху работата, не ям.
Абсурдно е да се виждаме за това. - Тя ми пращаше сигнали.
Да, бе. Шампанско в полунощ с друг?
Неустоим си. - Ако я познаваше, щеше да знаеш.
Опитвам се да го проумея.
Срещаш момиче на летището, губиш ума си и пари.
Третира те като идиот и се влюбваш.
Всекидневно си заобиколен от самотни хубави жени.
Ти си най-желаният ерген, а ти се влюбваш в тази.
Ако искаш унижение, ще ти го уредя, само кажи.
Марта. - Марта ти съсипва живота.
С какво толкова те грабна? Изчука ли я?
Не вярвам на ушите си. - Тя явно чука наред.
Тя е различна от всички, които познавам.
Лорънс, намеси се. Опиши му идеалната жена.
За бога. - Ти си тъжен.
Идеалната жена.
Има плам в очите си. - Да.
Заразителна, прекрасна усмивка. - Така.
Казваш й неща, несподеляни с друг.
Именно. - Виждаш живота от нов ъгъл.
Когато я напускаш, знаеш, че връщане назад няма.
Вече няма да си същият. - Да. Самата истина! Благодаря.
Значи не я е изчукал? - Естествено, че не съм спал с нея.
С никоя не спя на първа среща. Бяхме заедно в самолета.
Всеки е правил секс в самолет. - Какви ги дрънкаш? Къде?
В кокпита, в тоалетната. Аз - между Лондон и Амстердам.
Пътят е 40 минути. Дори не ставаш.
Не беше впечатляващо. Бързахме. - Как бяхте? Седнали, прави?
Какво искаш? Запис? Какво ти става?
Виж Флорънс.
Добре ли си? - Да, екстра.
Добре ли си, Фло? Пребледнял си. - Нищо ми няма.
Какво мислиш за всичко това?
Аз ли?
Ако не ти звъни, не значи, че не се интересува.
А и жените си падат по теб. - Не всички.
Не виждам защо с тази да е различно.
Може да е изгубила визитката ти. - Може.
Или броди из Лондон и те търси. - Видя ли? Ето това е приятелство.
Това ми хрумва. - Не се бях сетил за визитката.
Благодаря. Сега съм по-добре. Ще си делнем ли сметката на три?
Да не си луд! Тя е над 100 лири.
Е, и? - Не мога да си го позволя.
Ти предложи тая скъпарска снобария. Ти плати.
Франк, ако не можеш да си го позволиш, стой си у дома.
Честно. Всеки път е едно и също. Срам ме е.
Благодаря. Задръж рестото.
Не пилей пари за евтино вино.
А да ги пилея за префърцунени заведения...
Ще го цапна в муцуната. - Мечтай си. Пипни ме и си мъртъв.
Млъкнете и двамата! Оставете дрязгите най-после.
Само за това говорите.
Главата ме боли от вас.
Ти си виновен. Тръгваме.
Хайде, ставай.
Лорънс. Чао и извинявай. Ще се видим някой ден.
Чао. - Такси!
Исках да говорим за актрисата. - Недей.
Ники каза, че си разстроен. - Аз... Не бях разстроен.
Лорънс така се тревожеше, че дойде чак на аерогарата да говорим.
Поведението ти в последно време е леко откачено.
Да ти кажа ли какво мисля? Иди там.
Яви се на прослушване. Оправи си живота.
Може би тогава няма да си толкова досаден.
Такси!
До Ситито.
Обичам майка си...
Много обичам майка си, но тя пуши, пие и открито живее с романиста...
Но тя пуши, пие.
Открито живее с новелиста.
Добре. Отново. - Обичам майка си.
Тъй като... По дяволите.
Майка ми е добре позната...
Франсис Макюън.
Татко има глава като топка за пинг-понг.
Добре. Следващият.
Кое може да е по-тъпо или безнадеждно от живота ми?
Всекидневната й е пълна със знаменитости.
Кой следва, Франк? Франк Макюън?
Как така си е заминал?
Знаете ли, че като вървите през парка, виждате историята на Англия?
Така е.
Ако вървиш на север, ще видиш Парламента.
Символ на демокрацията.
На запад стигаш до кралските градини, напомнящи за монархията.
На изток виждаш флаговете на Общността,
напомнящи, че някога е имало империя.
Ако погледнеш на юг...
виждаш вода, напомняща ни, че това е остров.
Знаете ли, че лондонското Сити
е построено върху римски гробища?
Не, не го знаех. - Така е.
В Лондон се говори на 150 езика.
Населението е осем милиона, нарастващо на 10 млн. през лятото.
10 милиона души. - Много народ.
Особено когато търсиш един.
Един от 10 милиона.
Господине? Може ли глътка от питието ви?
Тръгвам си.
Благодаря.
Впрочем аз съм Марта.
Знам.
Няма как, невъзможно е. - Да, не, ти си Марта.
Американка си и търсиш някого, в когото си влюбена,
защото го чувстваш тук, нали? - Не.
Всъщност беше тук. - Тук ли?
Като мълния. - Мълния ли? Ясно.
Какво е усещането да те порази мълния?
Случи се на летището.
Носех си багажа. - Да.
Навсякъде имаше народ, безредие. Внезапно шумът изчезна.
Бяхме само той и аз.
Догади ми се, а това ме вбеси.
Защото не го планирах така.
Планирах бъдеще с безотговорни връзки и павирани със злато пътища.
По план не трябваше да се будя сама в хотелска стая и то влюбена,
резервираща първия полет за дома.
Прибираш ли се?
Да, има полет утре вечер.
Това не е ли жалко?
24 часа в чисто нов живот и се задушавам от него.
Дано у дома никой не е забелязал отсъствието ми.
Така ще си върна работата, апартамента. Боже мой!
Уискито здравата ме хвана. - Да, и мен.
Ще се измокрим до кости!
Те вече трябва да са свикнали.
Сигурно не би пила кафе с един жалък, безгръбначен пияница?
Краставите магарета се подушват. - Точно така.
Чакай! Боже, вир-вода съм!
Кафе или чай? - Ще пия чай. Тук.
Два чая, ако обичате. - Ей сега, синко.
Ало? - Аз съм. Аз.
Заковах я. - Кого?
Американката на Даниъл.
Как така "заковах я"? - Слуша ме със зяпнала уста.
Сещаш се - разширени зеници.
Къде си? - В кафенето в парка.
Умирам да го кажа на Даниъл. Ще се изкефя.
Франк, чуй ме. - Нямам време за морални поучения.
Исках само да се похваля.
По-лошо не можеше да стане.
В това си разрушително настроение Франк можеше да я прелъсти.
Можете да си представите как се чувствах.
Лицето ти ми е много познато.
Приличаш ми на някого.
Сигурно ти е познато, защото като дете бях успешен актьор.
Да, после всичко се разпадна.
Понякога пишат за мен в колонката "Какво стана със..."
Като повтарят старите ми филми,
получавам любовни писма от шестгодишни.
Шестгодишните момичета много ме харесват.
И това ли е всичко? Никакви други любовни писма?
Защо? - Защо ли?
Забавен си, имаш хубава усмивка. Пропускаш някого.
Къде е сега г-н Един от десет милиона?
Забрави за него. - Не е така.
Седеше там и си мислеше: "Този е по-добър, отколкото мислех."
Нима, когато мъж и жена се срещнат, мислят само за това?
Да, когато се привличат.
Повечето хора харесват всички.
Глупостите за идеалния партньор са само измислица.
И знаеш ли защо? Моят идеален партньор съм си аз.
Така ли? - Аз с гърди.
Ще е идеалната връзка. - Чух достатъчно.
Какъв е смисълът на всичко това? - Че няма един на 10 милиона.
Нали не го мислиш? Нека всеки запази мнението си.
Беше ми приятно. - Да.
Извинете, не сте платили. - Тя не... Добре.
Ще се върна след половин час. Запазете ми кафето...
После ще се върна за рестото.
Помисли само. Още имаш 24 часа да си безотговорна както искаш.
Франк, пихме по чаша чай.
Нека се разделим. - Винаги можем да се разменим.
Ти стой тук, аз отивам в Минеаполис.
Имаш ли течаща топла вода? За мен ще е екстра.
Ценя усилията ти, но... - Каквото и да ти се е случило,
не е по-депресиращо от моя живот.
Не бих твърдяла това! - Добре де, чакай да видим.
Живея в едноетажна влажна дупка, прозорците са счупени, газта тече.
Живея на 16-ия етаж, будят ме полицейски хеликоптери и изстрели.
Родителите. Аз нямам. Поне не ми говорят.
Татко почина, когато бях на три. Майка ме изостави.
Одеве пропилях най-страхотния шанс за работа.
Последната година кандидатствах 13 пъти за работа.
Никой не ми звънна. Намалиха ми надницата.
Последния месец ме арестуваха и три нощи спах в затвора -
открили ме в безсъзнание на улицата.
Моля? - Добре чу.
Слушай сега. Въртиш очи, правиш се, че не одобряваш,
но ме харесваш повече, отколкото преди час.
Обичам това местенце. Пълно е с лицемери.
Онзи се преструва, че картините го вълнуват.
Виж го само. Гледай.
Ето още един.
Какво му дреме за изкуството? Чел е, че тук може да забърше някого.
Цинично отношение.
Реалистично. Идват в галериите за секс.
Виждаш ли двойката там? Не е тук заради картините.
Идват в галериите за секс.
Според мен идват заради изкуството.
Ще си направим експеримент.
Хайде де, ела.
Аз отивам насам, ти - натам.
Докато се срещнем, някой необвързан ще те заговори
и ще каже: "Виждам, че тази творба ви харесва.
Да поговорим за нея на чаша кафе."
Среща тук след две минути. - Натам?
Това било всичко. Тя просто изчезнала.
Имаш двама егоцентрични приятели, съперничещи си ненужно.
Пукната пара не дават за теб и за здравето ти.
Какъв точно е проблемът?
Трябва да отидем до летището. - Имаме половин час.
Разбрах, че Даниъл е в Минеаполис, и реших да го посрещна.
Налагаше се да говорим за Франк насаме. Затова отидох.
Помните ли, че самолетът имал попътен вятър?
Пристигнал 30 минути по-рано.
Добре ли сте? - Отлично.
Добре съм, благодаря.
"Еъртурс". Последно повикване.
Качването за полет АИ8745 е от Изход 16.
Къде са такситата? - Натам, следвайте табелите.
Съжалявам, не ви видях. - За бога! Какво ми се случва?
Спокойно. - Сигурен ли сте?
Уморена съм, пътувам отдавна. - Добре съм.
Съжалявам. - Спокойно. Днес не ми е...
Ден.
Сигурен ли сте, че сте добре? - Да.
Извинявайте. - Добре.
Готово. Следващият. - Извинете, моля ви.
Моля, пуснете съобщение от мен.
Не му знам името, но срещата ни е предопределена.
Данните за полета? - Трябва да се срещнем.
Гледате ли много спорт? - Да.
Сещате ли се, гладиатор, борба.
Трябва да говоря с колежката ви. Въпросът е женски.
Мъж, обичащ спорта, едва ли би ме разбрал.
Джилиан, говори с клиентката. - С какво да помогна?
Здравейте.
Срещали ли сте напълно непознат мъж, за който си казвате: "Той е!"?
Нещо просто те удря тук. - Летищна информация е
за изгубен багаж, полети. - Знам, знам.
Нямате представа колко ми е важно. - Дай ми микрофона.
Правя го в името на романтичните, гледащи спорт мъже.
Много подценявано неразбрано малцинство.
Дами и господа, летищна информация.
Може ли господинът със... - Кафяво яке.
Бяла тишъртка, панталони каки... - Бяла тишъртка, панталони каки...
Чифт панталони. Обадете се на информация.
Готови. Дръпнете се назад. - Не, не. Какво става?
Хора, спрете. Това е моята кола!
Извинете, загубих един човек.
Господинът там. - Не...
Бихте ли опитали още веднъж? - Бих, но чакат много хора.
Дайте ми две секунди! Нямате ли сърце?
Моля, господинът с бяла тишъртка, панталон каки и кафяви обувки
да се яви на информация. - Оставете.
Тръгвай.
По дяволите, приятел. Какво става тук?
Къде гледате? - По дяволите! Добре ли сте?
Видяхте ли ме?
Сега не сте в състояние да карате, а аз отивам Лондон, влизайте.
Искате да... - Минете отзад. Скачайте.
Направо не вярвам, че го правя.
Слушайте! Закарвам ви в Лондон и ще ви заведа на вечеря в "Блакс".
Знаете ли го? - Да, прочут хотел.
Ще ядем прочуто агнешко с ментов сос.
Впрочем аз съм Марта. - Лорънс.
Лорънс, Лорънс.
Можете ли да карате? - Да. Добре.
Извинявайте. Ето сега. Добре ли сте?
Не сте. Вижте се само. Никак не сте добре.
Донесох ти лед.
Не, не, добре съм. - По-добре ли е така?
Приятно ми е да се запознаем.
Направи страхотно впечатление. - Наистина ли?
Кръвта, това че падна в ръцете ми.
С какво си изкарваш хляба? - Преподавам бридж.
Игра на карти.
Значи си комарджия? - А, не.
Преподавам на възрастни дами. - Аха.
Нещо като жиголо и комарджия. - Не точно.
Сигурно си много добър. - Чаша вода.
Кога игра за последно?
Не е било скоро. - Не.
Защо? Не си ли добър в играта?
Там е проблемът. Не съм добър.
Извинявай. - Не се притеснявай.
Беше много глупаво. Не биваше да говоря така.
Понякога като се изнервя, говоря пълни глупости.
Когато съм нервен, аз пък мълча. Седя си и се сковавам.
Значи това е Лондон. - Да.
Винаги ли си живял тук? - Да.
Коя е любимата ти част? - Любимата ли?
Едно ъгълче в парка до нас, където играя шах в дъжда.
Има една мъничка естрада, обградена от дървета.
Това е изборът на местните.
В Минеаполис всички гости отиват право в мола или на стадиона.
Но местните си имат чудесно местенце на върха на Линдън Хилс.
Линдън Хилс? Ще го запомня, ако отида някога.
Може ли един въпрос?
Ако се запознаеш с някого в самолета
и ти предложи стая в скъп хотел, ще приемеш ли?
Вероятно не. - Нито пък аз.
ХОТЕЛ "БЛАКС"
Добър вечер, госпожо. - Благодаря.
Ето ти чантата. - Благодаря.
Беше ми приятно да се запознаем. - И на мен.
Успех. - И на теб.
Чакай, чакай! Договорихме се нещо, помниш ли?
Ти ме возиш до Лондон, аз черпя вечеря.
Все още съм ти длъжница. - Добре.
Здравейте.
Искам да поръчам храна. Да ми я доставите.
Ще поръчам една пържола. Средно изпечена.
И агнешко с пикантен ментов сос.
И "Дом" "Перион"?
Шампанското, да.
Да, да. Благодаря. Чао.
Аз...
Понякога се улавям, че мисля ужасии.
Разбирам какво имаш предвид.
А на теб случва ли ти се?
Идва ми да си събера багажа и да духна.
Просто да замина - Къде? - Не знам.
Да се кача на първия полет. Майната им на всички.
Каза: "Майната им на всички." Кои? - Приятелите ми, например.
Които не са ти никакви приятели?
Забравят ти рождения ден, вземат те за даденост, говорят за себе си.
Кой друг?
Човекът, който за година три пъти влезе вкъщи.
И с мен стана така.
Хората, за които работя... Толкова са надути.
И на средна възраст, развратни. - И изумително некадърни.
Искам да им завра огледало в тунингованите мутри и да кажа...
Забрави! Връщай се при жена си. - Именно.
Боже, невероятно е. - Господи!
Лондонският мост? - Не, "Албърт".
Мостът "Албърд". Принц...
Стой така.
На вашите услуги. - Отлично хрумване. Благодаря.
Наздраве. - Наздраве.
Цял живот ми повтарят, че ако работя здраво
и не си навличам неприятности, животът ми ще е приказка.
През 1988 г. гимназията ми даде плакет.
"Много е вероятно да постигне успех."
Знаеш ли къде виси?
До бюрото ми в рентакар фирма.
Където работиш по 60 ч. седмично. - Да.
За шеф примитив, завиращ задника си в копира.
И всичко ти се избистри тук?
Точно така. Само че беше тук.
Сякаш очите ми се отвориха. Като Св. Павел на пътя за Да...
Дамаск. - Точно така.
Една нощ осъзнах, че мога просто да тръгна.
На кого бих липсвала? - На никого.
На другата сутрин си взех чека от няколко стотака и багажа.
Първият евтин полет бе за Лондон. И воала! Аз съм тук.
Първият полет за където и да е.
Само вземи някого с теб. Така не е толкова страшно.
Нужен ти е подходящият. Като теб, но и различен.
Някой, който усеща мислите ти. Благодаря.
Но и да крие слабостите ти.
Може ли един въпрос?
Вярваш ли, че нищо не става безпричинно?
Не разбирам.
Започвам да мисля, че за всичко си има причина.
Уж случайните събития изобщо не са такива.
Всичко се случва, защото така е трябвало да бъде.
Мисля си, че неслучайно съм се озовала в Лондон.
Нещо ме е теглело насам.
Защото по някакъв начин тук ме е очаквало нещо по-хубаво.
Какво например?
Ами...
Румсървис. - Какво?
Храната. Поръчахме я. Помниш ли? Ментов сос.
Помня. Добре, аз ще...
Аз отивам до банята, а ти отвори вратата.
Румсървис.
Да!
За дамата. - Благодаря.
Поздрави от г-н Олфри. - Благодаря.
Чакай! Как беше името? - Олфри. Даниъл Олфри.
В цветята има картичка. Вечерята ей сега ще пристигне.
Ако смятат, че от това място ще остане нещо, като свърша, лъжат се.
Лорънс?
Не!
Лорънс!
Емблематично. Била е идеалната нощ в живота ти.
Изстинах. Предпочетох Даниъл.
Трябваше да изхвърля цветята и да я прегърна.
Да, но това те прави специален.
Бил си лоялен към приятеля си. Принципите първо.
Взел си морална преднина.
А как тогава да обясня това? - Кое?
В момента тя спи в леглото ми.
В леглото ти?
Освен ако не греша много...
Струва ми се, че нещо съм пропуснал.
На другия ден Даниъл ни покани на обяд. Тогава се случи.
Лорънс, помогни ми. Ти си наясно. Опиши идеалната жена на Франк.
О, натъжи се. - Идеалната жена.
Има пламъче в очите си. - Да.
Заразителна, прекрасна усмивка. - Така.
Казваш й неща, несподеляни с друг. - Точно така направих.
Виждаш живота от нов ъгъл. - Той така направи.
Когато я напускаш, знаеш, че връщане назад няма.
Вече няма да си същият. - Да. Самата истина! Благодаря.
Значи не я изчукал? - Естествено, че не съм.
Да не си луд! Тя е над 100 лири. Не мога.
Ти предложи тая скъпарска снобария, плащай.
Всеки път е едно и също. Срам ме е.
Задръж рестото. Не пилей пари за евтино вино.
Ще го цапна в муцуната. - Млъкнете и двамата!
Само искате да се наранявате. Оставете дрязгите най-после.
Главата ме боли от вас.
Той е бил разгневен. - Аз бях разгневен.
Бесен. Видял си, че Даниъл е хлътнал.
А приятелите са на първо място.
Какво стана след това?
Добавяте ги към броя на най-дългите бои.
Извинете. Ало?
Аз съм. Заковах я.
Кого? - Американката на Даниъл.
Как така "заковах я"? - Сещаш се - разширени зеници.
Къде си сега? - В кафенето в парка.
Умирам да го кажа на Даниъл. - Чуй ме, Франк.
Нямам време за морални поучения. Исках само да се похваля.
Дами, не мога да обяснявам. Трябва да свърша нещо.
Ако не го направя, няма да си го простя.
Търся мъж с тъмно палто.
Ето още един. Какво му дреме за изкуството?
Чел е, че това е най-доброто място да забършеш някого.
Идват в галериите за секс.
Виждаш ли отегчената двойка там?
Това е просто... Не!
Идват заради чукането.
Ще си направим експеримент. Хайде.
Аз отивам насам, ти - натам.
Извинете.
Боже! - Боже!
Защо си тук? - Ами аз просто...
Даваш ли си сметка колко е странно да се срещнем така?
Не се ли радваш да ме видиш? - Не.
Да, радвам се. - Радваш се.
Не е вярно. Какво има? - Нищо.
Тъкмо си тръгвах. - И аз.
Ще ми помогнеш ли с багажа?
Мълчанието ти можеше да ме обиди, но след казаното вчера
го тълкувам като нервност и комплимент.
Каквото и да те е вбесило, спри.
Не биваше да приемам хотелската стая. Беше безотговорно.
Онова с цветята и всичко...
Какво е станало с ръката ти? - Сутринта правих омлет.
Непохватността се дължала на емоциите.
Ще приема и това като комплимент.
При положение че липсва всякакъв разговор.
Еха! Тук е прекрасно.
В моя апартамент катерех 16 етажа.
Асансьорът работи, но е за наркопласьори и платено фелацио.
Няма проблем. Аз ще затворя.
Ти ела насам.
Разполагай се удобно.
Аз ще направя чай.
Чудно.
Веднага се връщам. - Добре.
Аз съм. - Даниъл, моментът не е подходящ.
Прав си. Ужасно е. На 33 г съм, а се чувствам като зарязан юноша.
Минал съм на диета с бонбони, телевизия и книги.
Книги, които дори не разбирам. - Това наистина не е...
Лорънс, боли ме на места, които не знаех, че съществуват.
Казах ти, че сега не е удобно! - Лорънс?
За игрите ти на карти ли са? - Да
А уж нямаш талант. Чета името ти. - Партньорът ми свърши всичко.
Партньорът ти? - Той прозира хората.
Я по-сериозно. Лесно е. - Моля?
Научи се да разбираш дали някой казва истината или лъже.
Като сега. Още си разстроен. - Нима?
Твои ли са тези? Хубави са.
Похвалих те. Усмихни се. - Благодаря.
Така си, откакто се познаваме. - Не е вярно.
Защо тогава ме гледаш така? - Защото аз... ти...
Защото...
Ще ме извиниш ли? - Разбира се.
Да? - Предавам се.
Вече не разбирам жените. - Франк, моментът не е подходящ.
Да, моментът е ужасен.
Бяхме в галерията. Тя ме слушаше със зяпнала уста.
Внезапно тя изчезна на път за Даниъл.
Към Даниъл ли? - Да.
Сърцето й принадлежи на него.
Постарах се, но браво на него.
Той добре я е оплел. - Даниъл.
Тя сама ми го каза. Запознали са се на летището, нали?
Щом го зърнала и разбрала.
Има нещо общо с кафявото му яке и панталони каки.
Не знаех той да има панталони каки.
Флорънс?
Лорънс? Лорънс? Не ставай...
Наред ли е всичко? - Чудесно е.
Почини си.
Мамо. Мамо.
Мамо... Марта!
Д-Р Р. ПЕДЪРСЪН
Лорънс?
Добро утро. - Добро утро.
Искам да се представя.
Аз съм съседът отгоре. Лорънс.
Здравейте. - Здравейте.
Часът е 5,30 сутринта.
Освен това живея тук вече три години.
Ами... Добре дошли. - Благодаря.
Има ли нещо друго? - Бих изпил чаша чай.
Чаша чай?
Време е за чай.
Как ще го направим?
Ще ми задаваш ли въпроси, или направо да говоря?
Това е канапето, нали? - Да, диванът.
Искам да говоря за любовта, приятелството и измамата.
Искам да говоря как допреди три дена имаше трима приятели.
Боже.
Познати в Лондон?
Впрочем аз съм Марта. - Знам.
Ще приемеш ли? - Вероятно не.
Даниъл се връщаше от Минеаполис и отидох да го посрещна.
Вечерта беше катастрофа. Цяла нощ не мигнах. Беше горещо.
Той е бил гневен. - Аз бях гневен.
Което ни отвежда до настоящето.
Налага се да решиш. - Да.
Старите приятели от една страна, една жена от другата.
Може би няма да имаш по-близки приятели.
Приятели в добро и зло. Къде е проблемът?
Да не забравяме, че трудни решения няма.
Всеки ден вземаме стотици хиляди решения.
За една година стават десетки милиони. Хората се разстройват.
Истината е, че решенията са лесни. И знаеш ли защо?
Защото абсолютно винаги знаем отговорите.
Така ли? - Да. Търговска тайна.
Не си дошъл при мен, за да вземеш решение.
Дойде, защото взетото решение не ти харесва.
Съжалявам, Лорънс. Времето ни свърши.
Много ти благодаря. - Винаги съм на разположение.
Прощавай, че те събудих. - За мен беше удоволствие.
Странна работа. До мен живее психиатър, а ти говориш с мен.
Поласкан съм.
Беше удоволствие да се запознаем. - Ти не си...
В коя област работиш? - Строителството.
Строителството ли?
Всичко хубаво. - Благодаря.
Марта?
Закуска. Кафенето на площада до пазара за цветя.
Извинете. - Боже.
Много забавно.
Какво става? Би ли... - Защо си тук, по дяволите?
Измамени сме. - Какво правиш тук? Разбирам.
И двамата сте досадни. Франк, какво си намислил?
Направо да се спукаш от смях. Върви сега.
Много смешно, а? Да се спукаш от смях.
Преди да излетя, искам да знам така ли е през цялото време.
Мъжки клуб, в който мъжете избират момиче,
карат го да се влюби и го съсипват.
Постоянно ли е така? - Аз мога да обясня.
Франк, млъкни!
Какво по-точно?
На малко повече от 6 г. съм,
а от теб се интересуват само 6-годишни.
Марта, чуй ме. - Даниъл, не.
Моля те, ти си сладък.
Но съм сигурна, че вадиш книгите и ги връщаш, без да четеш.
Права ли съм? - Моите книги ли? Така правя.
Може би вината е у мен. Очаквах да е различно.
Но ако смятате, че това ще ме разстрои, грешите.
Аз съм силна.
Взех решение.
Аз промених живота си. Никой от вас не смее да го направи.
Така ли ще стоиш там и ще мълчиш?
Аз ще обясня. Дай ми време. - Не го слушай.
Не знам кой е той. - Не разбирам защо...
Недей да се сковаваш. Моля те.
Млъкни, Франк! - Не ми говори така! Нагъл си!
Какво правиш, по дяволите? - Чакай! Чакай!
Стой настрана! Това е между нас!
Лорънс, извинявай. Не исках така.
Не ме бутай!
Не ме бутай. - Виждаш ли?
Ще съжаляваш. - Какво ще направиш?
Това беше ръката ми!
Харесва ли ти? Видя ли, боли.
Престани. Окото ми. - Извинявай.
Харесва ти, нали? - Ах, ти!
Господине? - Първият полет за 99 лири.
Моля? - Чухте ме.
Знаете ли кога се връщате? - Без връщане.
Няма да се връщам. - Еднопосочен. Благодаря.
Защото идва момент, в който откриваш човека.
Онова, което някога е имало значение. По дяволите!
Вместо да го сграбчиш и да признаеш, че е безценен,
най-прекрасен и скъп дар.
Вместо да проявиш кураж, правиш едно и също цял живот.
Цял живот. Сковаваш се. Сковаваш се!
Което и име да извадиш от шапката, там ще е много по-добре.
Рейкявик. Столицата на Исландия.
Било интересно там. 640 км айсберг, дългоруни овце
и 20 часа тъмнина в денонощието.
Полетът ви е в 22,00 часа.
Рейкявик? - Първият полет за 99 лири.
Благодаря.
Решихте ли вече, госпожо?
Отречи де. Отречи, че беше хубаво.
Почувствах се добре. - Беше адски готино.
Все едно станах член на исторически мъжки клуб.
Така се чувстват жените, като раждат.
Като изключим ръцете. - Защо не казват, че ръцете болят?
Така и не разбрах защо той бе там. - Кой? Лорънс ли?
Стоеше там с цветята. Сигурно ги е взел за апартамента.
Сигурно ги е взел, за да ги набучи по трофеите си.
Представяш ли си да е бил там да посреща нея?
Не, тя ще го разбие. - Да, ще го разкъса на парчета.
Поредната френска актриса.
Наистина ли е такава?
Да, френските актриси са добри.
Като сме на темата, какво стана с прослушването?
Не намериха подходящия актьор. Ще има друго.
Неприятно. Какво ще правиш?
Ще изляза на сцената и ще викна: Харесайте ме! Харесайте ме!
Извинете. Момент, господине.
Вие сте стохилядният пътник по този маршрут тази година.
За да отбележим събитието, предлагаме да летите първа класа.
Искате ли още едно питие? - Заповядайте. Първа класа.
Ето мястото ви. - Сигурен ли сте, че това е...
Исландия, а?
Лондон и Амстердам. Това е... - 40 мин, да. Той не го препоръча.
Цялото време на земята е наше.
КРАЙ
Превод: Емилия Николова "Ес Ди Ай медия"
Субтитри: JJD